Vi har kommit så långt. Förlorat så mycket.
Kedjade du fast min bror på ett tak och lämnade honom där?
Det är svårt att lita på någon när de kan dö när som helst.
Men de som dör och de som försvinner är inte borta för alltid.
Jag tror det. Jag måste.
- Att minnas deras röster... - De behöver dig.
...är hur vi håller dem vid liv.
Framtiden tillhör oss nu.
Släpp era vapen! Stanna där.
- Skjut honom. - Släpp kniven.
- Gör det, annars skjuter vi. - Släpp honom. Nu.
Sänk era vapen.
Ni hörde honom. Sänk ditt vapen.
Det här handlar inte om er. Jag behöver honom levande.
Dixon. Inte här.
- Inte så här. - Väljer du det här aset?
- I så fall hade du redan varit död. - Gör det du måste.
Daryl.
- Vad har du gjort? - Jag slöt ett avtal för oss.
Oroa dig inte. Han kommer att leva.
Är allt glömt?
Skulder, dödsfall på båda sidor.
Vi får förnödenheter, vatten, vapen.
Pamela ger oss allt vi behöver för att slutföra ombyggandet.
- Gratis. - Kan vi ge oss av hem?
Det är upp till och var och en.
- Vad får Pamela ut av det hela? - Hornsby.
Vi berättar för folket vad han gjorde här ute,
i huset där alla dog.
- Han får ta skulden. - Hon vill rädda sin son.
Det är inte vårt problem längre.
Vi pratar om det med de våra när de kommer hit.
Vi har mycket att tänka på.
Som hur de dödade de flesta av de våra.
Någon annan?
Det viktigaste är att vi är tillsammans.
Jag vill inte fortsätta själv.
Jag litar inte på dem. Men om vi kan ta oss tillbaka
till våra egna hem och regler, då är det värt risken.
Okej.
Kan du flytta på mig?
Jag sitter på en myrstack.
Vänj dig.
Jag trodde att vi kom överens.
Hur många av mina män har du dödat?
Mercer. Jag trodde att du förstod.
De är inte dina män.
Sätt igång, soldat.
Du kommer att skickas tillbaka till Samväldet och ställas inför rätta.
Det är bara vi två, Pamela. Du kan sluta låtsas.
Du har gått för långt, Lance.
Allvarligt?
Det var aldrig ett problem hur jag gjorde mitt jobb.
Vi pratar inte om det som varit. Bara nu.
Du har verkligen ställt till det.
Vänta.
Du kan överleva om du gör rätt drag.
Men ditt liv i Samväldet är över.
Över?
Efter alla år, efter allt jag har gjort för dig...
Du tänkte alltid på dig själv först.
Du försökte alltid bevisa att världen har fel.
Du vägrar att se det, men jag har gjort något av mig själv.
Du är en arg, förvirrad liten pojke, Lance.
Du försöker att vinna spelet, men du är för dum att se
att du aldrig var en spelare.
Du behöver mig.
Om något händer mig,
kommer vissa av Samväldets allianser,
vissa stabiliserande faktorer att bli ett problem.
Vilket spel du än spelar, så är jag en del av det.
Lance Hornsby missbrukade sin position
och orsakade obeskrivligt lidande för andra.
Men delvis tack vare hjälpen från vänner och allierade,
samt våra hängivna väpnade styrkor,
lyckades han inte fly.
Och jag lovar er alla, rättvisa kommer att skipas.
Hon spelade det perfekt.
Hornsby tar skulden, Sebastian kommer undan.
Imorgon är det grundarnas dag,
en möjlighet för vårt samhälle att samlas och fira
Samväldets främsta tillgång. Dess folk.
Och vi ska fira.
Vi kommer inte att glömma, men vi kommer att gå vidare.
För vi är Samväldet.
Det måste finnas något mer vi kan göra.
Ni ska ge er av. Det är inte ert problem längre.
Jag står fortfarande här.
Jag vet. Tack.
Har du någonsin övervägt ett miljöbyte?
Du visade mig ditt hem. Jag kan visa dig mitt.
En dag, kanske.
Men inte än.
Vi måste se till att Oceanside är okej.
Jag berättar för Cyndie och Rachel om planen och ser vad de behöver.
Det kommer att ta tid att göra alla redo
och samla alla förnödenheter.
Åk till Alexandria. Det är inte lika illa däran som Hilltop.
- Vi ses där. - Ta hand om dig.
- Vill du verkligen åka? - Ja.
Jag har rest i veckor, vad gör ett par till?
- Hej. - Hej.
Allt är packat. Jag hämtar vatten, okej?
Okej. Tack.
"Vad gör ett par till?"
- Förlåt. - Be inte om ursäkt.
Nej, jag...
Henry.
Jag har inte glömt honom.
Jag vet inte.
Du tar lyckan var du än kan få den.
Och var aldrig ledsen för det.
Okej?
Ja.
-Är du okej? - Ja, jag tror det.
- Jag tackade dig inte. - Och jag tackade inte dig.
- Det behövs inte. Vi gör det bara. - Ja.
Kom här. Håll dig säker.
Du också.
Vi är snart tillbaka.
Det är okej.
Här. Det är din.
Jag vill inte ha den.
Okej.
Min mamma pratade om dagen då hon hängde upp sitt svärd.
Inte att vi skulle vara helt säkra,
men nog för att hon inte skulle behöva det.
Om jag behåller den återgår saker till hur det var.
- Men de borde vara bättre. - Det är det, när vi kommer hem.
Hur? Den är fortfarande trasig.
Och alla andra här? Ska vi inte stanna och hjälpa dem?
Gjorde inte du och mina föräldrar det i Alexandria och Hilltop?
- Det var annorlunda. - Det var det inte.
Den enda skillnaden nu
är att du hellre flyr än slåss.
För helvete. Sluta.
Sluta.
Sluta bara.
Köp era lotter här.
Ett nytt liv för en liten slant.
Du behöver inte släpa runt den längre.
Jag hatar att göra barnen besvikna.
- Någon annan kan nog göra det. - Ja.
Jag kanske gillar träningen.
Du följer inte med, eller hur?
Om det gäller behandlingen har vi gott om medicin.
Jag såg till det. Tomi kanske kan komma.
Det är inte det.
Min plats är här.
När jag gav mig ut med Eugene och Yumiko,
behövde vi hjälp. Minns du det?
Jag ville göra skillnad en sista gång.
Men det här stället, dessa människor,
du,
ni gav mig en andra chans att göra mer.
Så det är vad jag ska göra.
Hjälpa människor i ett annat rike innan det är för sent.
Kom här.
- Låt oss prova. - Okej.
Det kan vi alla göra.
Idag minns vi de som vi förlorat
i grundandet av det här Samväldet.
Deras mod och styrka stärker våra murar,
skydda våra familjer, framtiden och själva Amerika.
Varför måste jag hålla ett tal om de hör det här?
Det finns vissa saker som du måste göra
om du vill leda det här stället.
Max, kan du...
"Det är en ära att få vara med er här idag,
"när vi hedrar grundandet av vårt stora hem."
Jag behöver inte den här skiten. Jag ska leda för jag är en Milton.
Du har äventyrat nog med din dumhet.
De måste se att du inte har något att dölja
och att du är hans barnbarn.
- Det är jag. - Visa dem, i så fall. Visa mig.
- Det ska jag. - Jag vet det.
Politik var inte heller mitt förstahandsval.
Du föddes för att leda denna plats.
Ditt fostervatten är lite högt.
- Vad betyder det? - Att du är på rätt plats.
Det kunde ha varit ett problem om vi inte såg det tidigt,
men vi ska hålla ett öga på det, det är ingen fara.
-Är det inte för verkligt för dig? - Nej.
Nej.
- Men det är verkligt. - Det kommer att bli bra.
- Att stanna här är inget alternativ. - Nej.
Det är det inte.
Vi har de som behöver oss.
Jag kan inte riskera dem.
Jag hör min fars röst:
"Ditt liv är inte ditt eget när du har barn.
"Det blir aldrig sig likt."
Jag ville veta vad det betyder. Och nu får jag det.
Jag hör Ian och Jessie.
Och alla människor de dödade.
Vi behöver inte det här stället.
För det är vi nu.
Ja.
Okej. Var är Judith?
- R.J., var är Judith? - Jag får inte säga det.
Hon ska packa.
Jag sa att måste packa, men hon vill inte följa med.
Vart tog hon vägen?
Jag vet inte.
SAMVÄLDETS FIRANDE AV GRUNDANDET
Vi ska hitta henne.
Jag är inte särskilt bra på föräldraskap.
Det är den du är för henne nu.
- Vad skulle han göra? - Sluta. Du är här, inte Rick.
Det är konstigt att plötsligt vara förälder.
När Sophia föddes hade jag ingen aning om vad jag gjorde.
Jag visste bara att jag älskade henne.
Hon var så liten. Hon behövde mig.
Tyngden av att fatta ett beslut gjorde stor skillnad.
Vi hoppas bara att våra val är de rätta.
Du kommer att lära dig. Det vet jag.
Ja.
- Det här är en dum idé. - Vi har inget val.
- Såklart vi har. - Vi måste göra något, Eugene.
Jag har jobbat för henne i flera år.
Även om jag inte visste vad som försiggick
visste jag att Sebastian var farlig och jag sa inget.
Du vet inte hur det känns att känna en sådan skuld.
Om du bara visste. Jag är välbekant med skuldens börda.
Jag var stolt över det vi gjorde.
Jag kände att kanske allt skulle förbli sig likt.
Som om vi var instängda i den gamla världen.
Varför skulle vi inte försöka till något bättre?
Och det kändes bra.
Att vi kunde ändra saker.
Men allt håller på att raderas.
Jag måste försöka, oavsett vad.
Om du inte vill göra det här, om det är för mycket...
Jag vill att vi är trygga. Vi kan inte lita på honom.
Men om du tror att han kan hjälpa oss,
då litar jag på dig.
Jag ska göra mitt bästa.
- Jag trodde att du hade gett dig av. - Inte direkt.
Näring för samtal.
Är det för alla gånger jag hjälpte dig ut?
Jag är förvånad att du inte kan hjälpa dig själv.
Vem säger att jag inte kan?
Jag försöker att inte ta det personligt.
- Det är väl spelet? - Kan jag hjälpa dig?
Svagt spelat, Eugene.
Om du vill ha något, be om det.
Jag söker information som kan skada
Pamela eller hennes avkomma.
Det är svårt.
Jag vill gärna hjälpa.
Ironiskt nog är Pamela orsaken till varför jag fortfarande lever.
Ett vänligt råd?
Om du försöker störta Miltons krossar de dig.
Pamela är bara bättre. Folket vill döda hennes son.
Nu dansar de och firar Miltons arv.
Grundare av Samväldet.
Så lita på mig, det är bättre
att sluta fred med Pamela och hennes sadistiska son.
Berätta det för din flickvän också.
Hon är duktig på att gömma sig helt öppet bredvid Pamela.
Hon borde fortsätta med det.
Jag vill inte att ni också blir inlåsta.
Ni måste båda leva med det.
Såvida ni inte är villiga att bränna ner allt.
SAMVÄLDETS FÖRSAMLING
Du skall göra med dem
så som jag har befallt er.
Var stark och modig.
Var inte rädd eller rädd för dem,
ty det är Herren, din Gud, som går med dig.
Han kommer inte att lämna eller överge dig.
- Min sista predikan. - Inte din sista.
- Kom. - Har du packat?
- Ska jag ta med något? - Församlingsborna kom med mat.
Vi kan njuta av mrs Brennans ambrosia på vägen hem.
Den är till dig.
Jag trodde inte att jag kunde återvända hit.
Till Honom.
Men det gjorde jag.
De som satt i dessa bänkar, de gav mig det.
Du gav dem något.
Det du gav kommer att finns kvar långt efter att du är borta.
Ja.
Jag önskar att de tog med sockervadd istället.
Samma sak varje år.
Vi sätter upp det, tar ner allt,
och vi får inte se tillställningen.
Så länge jag hör lotterinumren.
Jag lovar att glömma dig när jag vinner.
Kan vi hjälpa er?
- Jag ville inte oroa dig. - Jag vet.
- Jag bara... - Du ville vara ensam.
Jag förstår.
Jag brukade ha en sån här plats.
När jag ville gömma mig och inte gå hem.
- Vart gick du? - Det fanns en flod bakom mitt hus.
Jag brukade gå dit och vänta på att pappa somnade.
Var du ensam mycket?
- Ja. - Jag gillar det.
- Ibland känns det bättre. - Det ger dig tid att tänka.
Att förstå saker.
- Förlåt för tidigare. - Det är okej.
Jag vet inte vad jag gör.
Jag försöker verkligen.
Jag önskar att det var som du vill.
Som de borde vara. Men det är de inte.
Och jag måste hålla dig säker.
Jag tar hand om vapnet, tills du vill ha det.
Eller inte.
Men du är fast med mig.
- Låter det bra? - Ja.
Får jag säga hej då till mina vänner?
Ja. Hjälp mig upp.
"Det är en ära att få vara här mer er idag,
"när vi hedrar grundandet av vårt stora hem."
- Jag låter idiotisk. - Det är jättebra.
Det här är till senare, jag ska gå hem och byta om.
Okej. Låter bra.
Det här är skitsnack.
Tack.
Ska du göra det?
Jag har inte mycket till val.
- Jo. Det har vi alla. - Inte enligt min mamma.
Det borde vara min bror.
Det är vem hon ville ha. Jag är bara den som är kvar.
Du kan vara mer än så.
Är det vad det här är? Du är bara hennes lakej.
Du får mig att göra vad hon vill.
Jag jobbar inte bara för din mamma. Jag är medborgare.
Okej.
Att leda är inte bara att säga hennes ord.
Sanningen kanske är bättre. Folk respekterar sånt.
Folk vill inte ha ärlighet.
De vill bara veta att allt är okej,
så de kan ignorera hur galen världen verkligen är.
Det är inte sant.
Samväldet är byggt på att acceptera skitsnack.
Det desperata behovet av att tro
att den amerikanska drömmen fortfarande existerar.
"Allt är möjligt." "Vi kan nå högre."
Det är ett skämt.
Sanningen är att de fattiga förblir fattiga,
så de rika kan göra vad vi än vill.
Spelet är riggat. Det finns inget sätt att ta sig upp.
Min mamma handplockar lotterivinnarna.
Inget spelar roll och inget kommer att förändras.
Men de människor som du tror vill ha ärlighet...
De är för dumma för att inse det. Det är patetiskt.
Det låter som att du tror på det.
Men du kanske väljer att vara en bortskämd skitstövel.
Om alla förväntar sig det, vem kan du göra besviken?
Gå och ha kul.
Bra jobbat.
Köp era lotter här.
Alla behöver en chans.
Är du okej?
- Mina damer och herrar... - Jag klarar mig.
...vänligen ta era platser, huvudtillställningen ska börja.
Det är vår president.
Samväldets folk, är ni redo att bevittna
århundradets kamp?
Se upp.
Herregud.
Ett, två, tre.
Samväldet.
- Låt mig höra er. - Samväldet.
Samväldet.
Ett hjärtligt tack till våra kämpar.
Vi fortsätter nu med denna underbara dag,
min son Sebastian har förberett några ord.
Tack. Det är en ära
att vara här med er idag för att fira...
- Vad gör han? - Kom igen.
Jag vet att många av er inte tycker om mig.
Vilket jag förmodligen förtjänar.
Det kommer att ta en lång tid
för mig att förtjäna ert förtroende och leva upp till mitt arv.
Jag har inte ord för att beskriva vad den här platsen betyder för mig.
Men det hade min morfar.
Jag ber er att lyssna på president Milton,
Samväldets grundares kloka ord.
Samväldet är byggt på att acceptera skitsnack.
Det desperata behovet av att tro
att den amerikanska drömmen fortfarande existerar.
"Allt är möjligt." "Vi kan nå högre."
Det är ett skämt.
Sanningen är att de fattiga förblir fattiga,
så de rika kan göra vad vi än vill.
Spelet är riggat. Det finns inget sätt att ta sig upp.
Min mamma handplockar lotterivinnarna.
- Inget spelar roll... - Jag visste det.
...och inget kommer att förändras.
Subba!
Stoppa bandet.
- Vänta. - Gå.
De är för dumma för att inse det.
- Säkra ringen. - Håll er lugna.
Ingen skjuter.
Avvakta.
Backa. Tillbaka.
Odöda!
Odöda på torget!
Kom tillbaka. Du är dödens.
Tango. Alla enheter till torget.
De döda har tagit sig in. Ni sex med mig.
Säkra guvernören tills du hör från mig.
Vart ska du? Du ska skydda mig.
Mitt jobb är att skydda Samväldet, ma'am.
Judith.
- Kom. - Ge mig vapnet.
De behöver vår hjälp.
Vi gör det här tillsammans. Kom.
Jävla subba. Du är ingenting.
Hjälp mig!
- Nej! - Vi måste gå.
Hjälp!
Nej!
Hjälp mig!
De är för dumma för att inse det.
Samväldet är byggt på att acceptera skitsnack.
Det desperata behovet av att tro
att den amerikanska drömmen fortfarande existerar.
"Allt är möjligt." "Vi kan nå högre."
Det är ett skämt.
Sanningen är att de fattiga förblir fattiga,
så de rika kan göra vad vi än vill.
Översättning: Victor Ollén