Došli jsme tak daleko. Ztratili tolik.
Takže říkáš, že jsi mého bratra přivázal na střechu a nechal ho tam?
Je těžké někomu věřit, když každý může kdykoli zmizet.
Ale lidé, kteří zemřou a kteří odjedou, nejsou ztraceni navždy.
Tomu věřím. Musím.
- Nesmíme zapomenout... - Tihle lidé tě potřebují.
...jen tak je udržíme naživu.
Budoucnost je teď naše.
Odhoďte zbraně. Nehýbejte se.
- Tohohle chlápka si vemte. - Odlož ten nůž.
- Udělej to, nebo budeme střílet. - Pusť ho. Hned.
Všichni ustupte.
Slyšeli jste ho. Dejte ty zbraně dolů.
Tohle není jen o tobě. Potřebuji ho živého.
Dixone. Tady ne.
- Takhle ne. - Dáváš snad tomu zmetkovi přednost?
- Kdyby ano, už by bylo po tobě. - Udělej, co kurva udělat musíš.
Daryle.
- Co jsi to provedla? - Sjednala jsem nám dohodu.
Neboj se. To přežije.
Takže všechno najednou odpuštěno?
Dluhy, ztáty na životech na obou stranách?
Dostaneme zásoby, vodu i zbraně.
Pamela nám poskytne vše k dokončení přestavby.
- Zdarma a bez podmínek. - A pak prostě vyrazíme domů?
To ať si každý rozhodne sám.
- Co z toho bude mít Pamela? - Hornsbyho.
Řekneme lidem, co tady udělal,
v tom domě, kde ti lidé zemřeli.
- Vezme to na sebe. - Takže jde o to, že zachrání syna.
To už není náš problém.
Promluvíme si o tom s našimi lidmi, až sem dorazí.
Máme rozhodně o čem přemýšlet.
Jo. Jasně. Třeba o tom, že zabili většinu z našich.
Ještě někdo?
Myslím, že nejdůležitější je, že jsme spolu.
Už to nechci dělat sama.
Nevěřím jim. Ale když říkáš, že ta dohoda nás dostane zpět domů,
a budeme moct žít po svém, pak to za to riziko stojí.
Dobrá.
Nemohl bys mě kousek posunout?
Asi jste mě posadili do mraveniště.
Tak si na to zvykni.
A to jsem si říkal, jak spolu vycházíme.
Kolik mých mužů jsi mi zabil?
Mercere. Myslel jsem, že už to chápeš.
To nejsou tvoji muži.
Měl by ses o ně postarat, vojáku.
Budeš převezen zpět do Společenství a předveden před soud.
No tak, Pamelo. Jsme tu jen my dva. Tak to na mě přestaň hrát.
Nic nehraju, Lanci. Zašel jsi příliš daleko.
Vážně?
Nezdálo se, že bys s tím, jak jsem dělal svou práci, měla problém.
Teď nemluvíme o minulosti. Jen o tom, co je teď.
A teď jsi v tom až po uši.
Zadrž.
Pokud se teď zachováš chytře, můžeš přežít.
Ale ve Společenství jsi skončil.
Skončil?
Po všech těch letech, po tom všem, co jsem pro tebe udělal...
No tak. Dělal jsi to především pro sebe a svůj vlastní prospěch.
Pořád se tak zoufale snažíš dokázat, že se mýlí ti druzí.
Nechceš to přijmout, ale já jsem ze sebe něco udělal.
Jsi jen naštvaný malý chlapec, který lže sám sobě, Lanci.
Chceš tuhle hru vyhrát, ale jsi příliš naivní, aby ti došlo,
že jsi ji nikdy ani nehrál.
Pořád mě potřebuješ.
Jestli se mi něco stane,
jistí spojenci, které Společenství má,
jisté stabilizující faktory, se nejspíš stanou problémem.
Ať už hraješ jakoukoli hru, Pamelo, mám v ní také svou roli.
Lance Hornsby zneužil své postavení
a způsobil nevýslovnéutrpení druhým.
Ale díky spolupráci s našimi přáteli a spojenci
a díky naším odhodlaným ozbrojeným silám
se mu nepodařilo utéct.
A já vám slibuji, že spravedlnosti bude učiněno zadost.
Sehrála to skvěle.
Hornsby na sebe vezme vinu a Sebastian bude z obliga.
Zítra slavíme Den zakladatelů,
a to je příležitost, abychom se všichni sešli a oslavili to,
co skutečně činí naše Společenství skvělým. Jeho obyvatele.
A my to také oslavíme.
Nezapomeneme na to, co se stalo, ale povzneseme se nad to.
Protože my jsme Společenství.
Musí být ještě něco, co můžeme udělat.
Vaši lidé odcházejí. Už to není váš problém.
Ale já nikam neodcházím.
Já vím. A děkuji ti.
Nepřemýšlela jsi někdy, že bys změnila působiště?
Ukázala jsi mi svůj domov, a já ti můžu ukázat svůj.
Jednoho dne, možná.
Ale teď ještě ne.
Teď se postaráme, aby bylo Oceanside v bezpečí.
Seznámím Cyndii a Rachel s plánem a zjistím, co potřebují.
Já všechny připravím
a dám dohromady zásoby.
Nejdřív jeď do Alexandrie. Jsou na tom líp než na Hilltopu.
- Sejdeme se tam. - Buď opatrný.
- Opravdu chceš jet? - Jo, to je v pohodě.
Jsem na cestě už pěkných pár týdnů. Pár navíc mě nezabije, ne?
- Ahoj. - Ahoj.
Všichni jsou nachystaní. Seženu nám nějakou vodu, jo?
Jasně. Díky.
„Pár týdnů navíc mě nezabije?“
- Promiň. - Nemusíš se omlouvat.
Ne. Já jen...
Henry.
Nezapomněla jsem na něj.
Já... já jen nevím.
Ber si štěstí kdekoli je to možné.
A nikdy toho nelituj.
Jo?
Jo.
- Jsi v pořádku? - Jo. Myslím, že jo.
- Díky, že jsi ji zachránila. - Já děkuju, že jsi zachránil ty mě.
- Nemusíme si děkovat, tak to je. - Jo.
Tak jo. Pojď sem. A dávej tam na sebe pozor, jasný?
Ty taky.
Budem zpátky, než se naděješ.
To nic.
Na. Je tvoje.
Já ji nechci.
Fajn.
Máma mi říkala o tom dni, kdy navždy pověsila meč na hřebík.
Ne že bysme už byli úplně v bezpečí,
ale dost na to, aby si myslela, že už ho nepotřebuje.
Když si ji nechám, všechno bude jako dřív.
- Ale mělo by to být lepší než dřív. - Bude, hned, jak budeme zase doma.
Jak? Všechno je pořád špatně.
A co všichni ostatní tady? Neměli bysme tu zůstat a pomoct jim?
Neudělali jste to s mámou a tátou v Alexandrii a Hilltopu?
- To bylo něco jiného. - Nebylo.
Jenže teď chceš raději
utéct, než zůstat a bojovat.
Už toho sakra nech.
Přestaň.
Prostě už mlč.
Výherní losy na prodej. Kupte si losy.
Nový život za cenu jediného dolaru. Výherní losy.
Víš, že tu věc už nemusíš tahat?
Jo, ale nerad bych zklamal děti.
- Určitě by to zvládl i někdo jiný. - To jo.
Ale třeba chci jen trochu pohybu.
Ty nepůjdeš, viď?
Jestli jde o tu léčbu, máme spoustu léků.
To jsem zařídila. Možná bys mohl vzít i Tomiho.
O to nejde.
Moje místo je tady.
Když jsem vyrazil s Rugenem a Yumiko,
zoufale jsme potřebovali pomoc. Pamatuješ?
A já jsem zoufale toužil být ještě jednou užitečný.
Ale tohle místo, tihle lidé,
ty,
jste mi nabídli druhou šanci dokázat mnohem víc.
A přesně to teď udělám.
Pomůžu lidem z dalšího Království dřív, než se rozpadne.
Hej. Pojďte sem.
- Jasně. Můžeme to zkusit. - Super.
To můžeme udělat všichni.
Dnes vzpomínáme na ty, kteří položili své životy
při založení našeho Společenství.
Jejich odvaha a odhodlání vystavěly naše hradby
a dodnes chrání naše rodiny, budoucnost i samotnou Ameriku.
Jestli uslyší tohle, proč musím mluvit ještě já?
Existují jisté věci, které musíš udělat,
jestli chceš tohle místo někdy vést.
Max, mohla bys...
„Je absolutní privilegium by tu a společně s vámi
slavit založení našeho nového domova.“
To jsou kecy. Nepotřebuju je. Budu vládnout, protože jsem Milton.
Svojí hloupostí jsi toho ohrozil už dost.
Potřebují vidět, že nemáš co skrývat,
a musíme jim připomenout, že jsi jeho vnuk.
- To přece jsem. - Tak jim to ukaž. Ukaž to i mně.
- Ukážu. - Vím, že ano.
Ani pro mě nebyla politika první volbou.
Ty ses ale narodil, abys tohle místo vedl.
Vypadá to, že vaše plodová voda je trochu vysoko.
- Co to znamená? -Že jste tu správně.
Kdybychom to nezachytili včas, mohl to být problém,
ale teď na ni budeme dávat pozor, a bude to dobré.
- Není to na tebe příliš opravdové? - Ne.
Ne.
- Ale to je opravdové. - Všechno dobře dopadne.
- Zůstávat tady ale není řešení. - Jo.
To není.
Jsou tu lidé, kteří na nás spoléhají.
Nechci je ohrozit. To neudělám.
V hlavě pořád slyším tátův hlas,
jak říká „Až budeš mít děti, tvůj život už nebude patřit jen tobě.
Už nikdy nebude stejný.“
Vždycky jsem chtěl aspoň pochopit, co tím myslel. A konečně to vím.
A já pořád slyším Iana a Jessie.
A všechny ty další, které zabili.
Nepotřebujeme tohle místo.
Protože teď už jde o nás.
Jo.
Tak jo. Kde je Judith?
- R.J., kde je Judith? - To ti nesmím říct.
Měla by balit.
Řekla jsem jí, že musíme balit, ale prý nikam nejde.
Kam šla?
Nevím.
OSLAVA DNE ZAKLADATELŮ SPOLEČENSTVÍ
Najdeme ji.
Tohle rodičovství mi moc nejde.
Takhle tě teď holt vnímá.
- Co by udělal on? - To neříkej. Rick tu není. Ty ano.
Přijde mi to divný, být najednou rodič.
Když se narodila Sophia, vůbec jsem nevěděla, co dělám.
Věděla jsem jen to, že ji miluju.
Byla tak malinká. A ve všem na mě závisela.
Ta tíha rozhodování tě nakonec vždy nasměruje.
Musíme jen doufat, že rozhodnutí, která jsme učinili, byla ta správná.
Nakonec na to přijdeš. Vím to.
Jo.
- Nevím, jestli je to dobrý nápad. - Nemáme zrovna na výběr.
- Samozřejmě že máme. - Eugene, musím něco udělat.
Pracuju v její kanceláři už roky.
I když jsem netušila, co se doopravdy děje,
rozhodně jsem věděla, že Sebastian je zlo, a dělala jsem jako by nic.
Nemáš ponětí, jaké to je, cítit takovou vinu.
Asi tě překvapím, ale tíha viny je mi docela známá.
Byla jsem na naši práci hrdá.
Zvykla jsem si na pocit, že všechno už zůstane stejné.
Jako bychom uvízli v tom starém světě.
Po tom všem, proč bychom neměli zkusit něco lepšího?
Takhle přemýšlet mi dělalo dobře.
Jako že můžeme něco opravdu změnit.
Ale to všechno je teď smazáno.
Takže to musím zkusit, ať už se stane cokoli.
Jestli to ale udělat nechceš, je to na tebe příliš...
Chci jen, abychom byli v bezpečí. Tomuhle člověku nemůžeme věřit.
Ale jestli opravdu věříš, že je šance, aby nám pomohl,
tak to přežiju.
A udělám, co budu moct.
- Myslel jsem, že už budeš pryč. - Nejsem.
Něco na povzbuzení konverzace.
Tohle mám za to, kolikrát jsem tě dostal z cely?
Docela mě překvapuje, že sis to samé nedokázal zařídit pro sebe.
A kdo říká, že ne?
Snažím se nebrat si to osobně.
- O to tady jde, ne? - Můžu ti nějak pomoct?
To je i na tebe slabý, Eugene.
Jestli něco chceš, řekni to.
Sháním informace, které by mohly uškodit Pamele
nebo jejímu potomkovi.
To je tvrdý oříšek.
Rád bych ti pomohl.
Ale ironií je, že Pamela je nejspíš jediný důvod, proč ještě žiju.
Chceš přátelskou radu?
Běž po Miltonech a oni tě zničí.
Pamela je prostě lepší. Lidé chtěli hlavu jejího syna.
Teď tančí v ulicích a oslavují Miltonův odkaz.
Zakladatelé Společenství.
Takže věř, když říkám, že bude lepší
s Pamelou a tím jejím sadistickým synáčkem vycházet co nejlíp.
A řekni to i tý svý přítelkyni.
Umí se tak báječně skrývat všem na očích přímo v Pamelině stínu.
Tak ať v tom pokračuje.
To poslední, co bych chtěl je, abyste skončili v cele jako já.
Jen s tím musíte oba žít.
Ledaže byste byli ochotní to tady celý vypálit.
PRVNÍ KŘESŤANSKÁ CÍRKEV SPOLEČENSTVÍ
Hospodin vám je vydá a naložíte s nimi zcela podle příkazu,
který jsem vám dal.
Buď rozhodný udatný,
neboj se, nežij ve strachu,
neboť sám Hospodin, tvůj Bůh, jde s tebou,
nenechá tě klesnout a neopustí tě.
- Moje poslední kázání. - To není poslední.
- Ale no tak. - Už jste sbalení?
- Mám ještě něco vzít? - Farníci mi přinesli trochu jídla.
Cestou domů si můžeme dopřát ambrózii paní Brennanové.
To jsi celý ty.
Nikdy mě nenapadlo, že se k tomu ještě vrátím.
K němu.
Ale udělal jsem to.
To mi dali ti lidé, co tady sedávají v lavicích.
I ty jsi jim něco dal, to přece víš.
A to jim zůstane ještě dlouho po tom, co odejdeš.
Jo.
Jen mohli raději přinést cukrovou vatu.
Stejný jako každý rok.
Postavíme to a pak zase složíme,
a nic z oslav nikdy nevidíme.
Co na tom, hlavně, že slyším výherní čísla z loterie.
Slibuju, že když vyhraju, hned na tebe zapomenu.
Přejete si?
- Nechtěla jsem přidělávat starosti. - Já vím.
- Jen jsem... - Jen jsi chtěla být sama.
Rozumím.
Taky jsem míval takový místo.
Když se mi nechtělo domů.
- Kde ses schovával? - Za domem jsme měli řeku.
Tak jsem se tam schoval a čekal, až půjde táta spát.
Byl jsi hodně sám?
- Dost. - Mně nevadí být sama.
- Někdy je mi tak líp. - Máš čas přemýšlet.
Všechno vyřešit.
- Je mi líto toho předtím. - To je v pořádku.
Nevím, co dělám.
Opravdu se snažím.
Přál bych si, aby věci byly tak, jak si přeješ.
Protože tak by to mělo být. Ale není.
A chci, abys byla v bezpečí.
Tu pistoli si ještě chvíli nechám, kdybys ji chtěla později.
Nebo ne.
Ale stejně se mě nezbavíš.
- Jsme v pohodě? - Jsme v pohodě.
Můžu se ještě rozloučit s přáteli?
Jo. Pomoz mi vstát.
„Je absolutní privilegium slavit tu dnes s vámi
založení našeho skvělého domova.“
- Zním jako kretén. - Budeš skvělý.
Tohle je na později. Teď se jdu domů převlíct.
Fajn. To zní dobře.
Blbost.
Hej.
Díky.
Uděláš to?
Nemám moc na výběr.
- Ale máš. Všichni máme. - Ne podle mý mámy.
Měl to být můj bratr.
Toho si vybrala. Já jsem jen ten, kdo jí zbyl.
Mohl bys být víc než to.
Tak o tohle tu jde? Jsi jako její lokaj.
Máš zařídit, abych udělal, co si bude přát.
Není to jen o tom, že pracuji pro tvou matku. Jsem taky občanka.
Jasně.
Vést lidi neznamená jen opakovat její slova.
Trocha pravdy neuškodí. Lidé takové věci ocení.
Lidé žádnou upřímnost nechtějí.
Chtějí jen slyšet, že je všechno v pořádku,
aby mohli dát v klidu ignorovat ten srab, do kterýho se svět dostal.
To není pravda.
Ale no tak. Společenství stojí na tom, že lidi ty sračky žerou.
Zoufale potřebují věřit,
že ten starej americkej sen pořád žije.
Však víš, „všechno je možné“, „každý se může povznést“.
Je to jen podělanej vtip.
Realita je taková, že chudí zůstanou chudí,
aby ti bohatí mohli dělat, co chceme.
Ta hra je cinknutá. Nikdo se nikam nepovznese.
Prokrista, vždyť matka sama vybírá i vítěze tý loterie.
A na ničem z toho nezáleží, nic se nikdy nezmění.
Ale ti lidi, kteří podle tebe chtějí upřímnost...
Jsou jen zoufale pitomí, aby to pochopili. Je to ubohý.
To znělo, jako bys tomu doopravdy věřil.
Ale možná sis jen vybral, že se budeš chovat jako zkažený zmetek.
Když to od tebe všichni očekávají, koho bys mohl ještě zklamat, co?
Jo. Tak si běž užít.
Dobrá práce.
Výherní losy na prodej. Výherní losy na prodej.
Šance pro každého.
Jsi v pořádku?
- Dámy a pánové. - Zvládnu to.
... zaujměte prosím svá místa, protože za chvíli začínáme.
To je naše prezidentka.
Lidé Společenství, jste připravení stát se svědky
bitvy, jaká tu ještě nebyla?
Pozor.
Dobře.
Proboha.
Jedna, dvě, tři.
Společenství. Společenství.
- Chci to slyšet. Dělejte. - Společenství. Společenství.
Společenství. Společenství.
Nyní našim bojovníkům z celého srdce poděkujme.
A můžeme pokračovat v programu tohoto nádherného dne.
Můj syn si pro vás připravil pár slov.
Děkuji. Je absolutní čest a privilegium
by tu a společně s vámi slavit...
- Co to dělá? - No tak.
Vím, že mnozí z vás o mně nemají zrovna nejlepší mínění.
A vím, že si to nejspíš zasloužím.
Nyní na mě čeká předlouhá cesta
získat si zpět vaši důvěru a naplnit odkaz mých předků.
Nenacházím slova, jimiž bych popsal, co pro mě toto místo znamená.
Můj dědeček je ale znal.
Připojte se ke mně a vyslechněme si v pokoře moudrá slova
prezidenta Miltona, zakladatele Společenství.
Ale no tak. Společenství stojí na tom, že lidi ty sračky žerou.
Zoufale potřebují věřit,
že ten starej americkej sen pořád žije.
Však víš, „všechno je možné“, „každý se může povznést“.
Je to jen podělanej vtip.
Realita je taková, že chudí zůstanou chudí,
aby ti bohatí mohli dělat, co chceme.
Ta hra je cinknutá. Nikdo se nikam nepovznese.
Prokrista, vždyť matka sama vybírá i vítěze tý loterie.
- A na ničem z toho nezáleží... - Já ti to říkal.
...nic se nikdy nezmění.
Mrcha!
Zastavte tu pásku.
- Stát. - Běž.
Jsou jen zoufale pitomí, aby to pochopili.
Hej.
Zaměřte se na ten dav. Prosím, zachovejte klid.
Nikdo nebude střílet.
Ustupte. Ustupte.
Stáhněte se. Hned. Ustupte.
Chodci!
Hnilouni! Na náměstí jsou hnilouni!
Vrať se. Seš mrtvá.
Tango. Tango. Tango. Všechny jednotky na náměstí.
Mrtví se dostali za hradby. Vás šest, pojďte se mnou.
Chraňte guvernérku, než se vám osobně přihlásím.
Kam jdete? Máte mě chránit.
Mám chránit Společenství, madam.
Judith.
- No tak, jdeme. - Dej mi tu pistoli.
Potřebují naši pomoc.
Uděláme to společně, dobře? Pojď.
Ty blbá krávo. Nejseš nic.
Pomoc! Pomoc!
Pomoc!
- Ne! - Musíme jít!
Pomoc!
Ne! Ne! Ne!
Pomoc! Pomoc! Pomoc!
Jsou jen zoufale pitomí, aby to pochopili.
Ale no tak. Společenství stojí na tom, že lidi ty sračky žerou.
Zoufale potřebují věřit,
že ten starej americkej sen pořád žije.
Však víš, „všechno je možné“, „každý se může povznést“.
Je to jen podělanej vtip.
Realita je taková, že chudí zůstanou chudí,
aby ti bohatí mohli dělat, co chceme.